Pentti Stranius
Orjuuden arvet on tärkeä tietokirja aiheesta, josta tuskin on aikaisemmin kirjoitettu suomeksi yhtä perusteellisesti.
Sen tekijät, aate- ja oppihistorioitsija Pekka Isaksson ja rasismitutkija, Euroopan historian dosentti Jouko Jokisalo ovat tehneet yhteistyötä aikaisemminkin, nimenomaan rasismin alkujuuria selvittämällä. Uusi teos, Orjuuden arvet sivuaa rasismiakin, mutta keskittyy pääosin massamittaisen transatlanttisen orjuuden, orjakaupan, sen syiden, seurausten ja kärsimysnäytelmän käsittelemiseen.
Orjuuden draamassa liikutaan 400 vuoden aikajanalla, minä aikana laivattiin noin 12 miljoonaa orjaa Afrikasta Amerikan puuvillaplantaaseille ja sokeripelloille. Orjuuteen liittyi siis julma väkivalta, eri Euroopan maiden kauppamiesten ja Amerikan maanomistajien harjoittama vapauden riisto ja pakkotyö, mitä perusteltiin rasistisesti myös siten, että musta afrikkalainen oli alempaa rotua kuin lännen valkoinen mies ja sopiva työjuhdaksi myös muiden rotuominaisuuksiensa vuoksi.
Laivamatkalla vangitut ja kahlehditut orjat nääntyivät joskus nälkään tai janoon – ja ravinnon tai veden vähetessä heikoimmat heistä viskattiin mereen. Kapinoitakin sattui jo matkalla ja varovaisenkin arvion mukaan ainakin 10 % orjista kuoli tai teloitettiin jo ennen rantautumista. Esimerkiksi orjalaiva Zongin yksittäinen tarina on kaikkine faktoineen hyytävää luettavaa...
Orjuutta jopa vähätellään ja usein kaunistellaan myös siten, että se olisi sittenkin ollut orjillekin sopiva vaihtoehto “työllistyä” lännessä.
Orjakauppa osana kolonialismia ja markkinoita
Orjakauppa oli läntisen kolonialismin ja ryöstökapitalismin keskeinen osa vuosisatoja eikä sen kokonaisvaltaista merkitystä tai ihmisarvoja polkevaa julmuutta ole kirjoittajien mukaan vieläkään täysin ymmärretty. Orjuutta jopa vähätellään ja usein kaunistellaan myös siten, että se olisi sittenkin ollut orjillekin sopiva vaihtoehto “ työllistyä” lännessä. Valkoisesta miehestä on tehty myös se supersankari, joka sitten kaikessa inhimillisyydessään vapautti orjat Pohjois-Amerikassa 1800-luvun puolivälin jälkeen. Isaksson ja Jokisalo osoittavat kuitenkin lukuisin esimerkein orjuuden kauhistuttavan julmuuden ja myös sen, kuinka vangitut yrittivät usein vastarintaa ja kapinoivat tai karkasivat plantaaseilta.
Orjuuden “kätilöinä” toimivat myös kirkonmiehet, Rooman paavin johdolla sekä jotkut “valistusajankin” filosofit ja tietenkin orjakaupalla rikastuneet markkinakapitalistit ja plantaasien feodaaliherrat.
Lainsäädäntö myötäili orjakauppaa siten, että kirjoittajat puhuvat “orjalakien hirmuvallasta”, sokeriviljelmien ja puuvillapeltojen raatajien ihmisarvon kieltämisestä. Tähän sekoittui alkeellisia ennakkoluuloja, pahinta mahdollista uskonnollista ja pseudotieteellistä rasismia, jolla perusteltiin väkivalta, raiskaukset ja teloitukset.
Vastarinta ja vapauden hinta
Orjuus ei päättynyt kertaheitolla Amerikan sisällissotaan, vaikka usein niin uskotellaan. Se toki muutti muotoaan (kuten maaorjuus ja sen kumoaminen Venäjällä samoihin aikoihin 1860-luvulla) mutta rasistiset käytännöt ja “toisen luokan kansalaisuus” jatkuivat seuraavat sata vuotta USA:ssakin. Orjuus synnytti ja levitti rasismia tehokkaasti. Ei siis ihme, että “Black Lives Matter”-liikettä yhä tarvitaan.
Orjuuden arvet -teoksen suuri ansio kiteytyy pätevään yleisanalyysiin orjuuden syistä ja seurauksista ja seikkaperäisiin esimerkkitarinoihin orjuuden arkipäivästä. Ehkä lukijan kannalta vieläkin tärkeämpää on se sanoma, millä kirjoittajat nostavat orjat subjekteiksi, jotka pyrkivät muuttamaan asemaansa myös radikaalisti.
Orjuuden historia on myös monien kapinoiden historiaa ja siksikin on hyvä, että Isaksson ja Jokisalo nostavat erään “absoluuttisen orjayhteiskunnan” eli Karbian saarivaltio Haitin orjakapinan teoksensa keskiöön, kirjan loppupuolella.
Juuri sokerituotantoon keskittyneessä Haitissa nimittäin syttyi orjien massiivisen vastarinnan tuloksena todellinen vallankumoussota valkoista sortavaa vähemmistöä vastaan. Se kesti yli kymmenen vuotta ja osittaisena alkusyynä oli julman sorron ohella Ranskan vuoden 1789 vallankumouksen esimerkki: vapaus, veljeys, tasa-arvo.
Vallankumous oli verinen; kymmeniä tuhansia valkoisia, pääosin maanomistajia, surmattiin, mutta pahimmin kärsivät sadattuhannet orjat, joista kuoli kolmannes. Emämaa Ranska lähetti joukkoja maahan, mutta silti vallankumous voitti – ainakin tilapäisesti – ja Ranskan talous koki rankan “markkinatappion”.
Orjuus kiellettiin perustuslailla Haitissa ikuisiksi ajoiksi vuonna 1805. Voitto oli symbolinen ja mustien orjien itseluottamus lisääntyi kaikkialla: syntyi uusi, entisistä orjista muodostunut “haitilainen kansakunta”.
Vuosikymmenten kauppasaarto, salamurhat ja ulkoinen painostus tekivät sittemmin tehtävänsä, mutta silti Haitin orjakapina oli “universaali vapauden manifestaatio”, joka muodosti orjuuden historian erään ( usein unohdetun!) käännekohdan.
Kesäuusinta: Artikkeli on julkaistu Viikko Pohjois-Karjalassa 8.5.2024